Tekstityksen versionumero: 1.1 Päiväys: 25.05.2008
Suomennos: Thermes
Oikoluku: Otukka
PERHONEN LASIKUVUSSA
- Katsokaa! Hän herää. - Kutsu tohtori Cocheton. Nopeasti.
Tohtori Cocheton huoneeseen 119.
Herra Bauby, avatkaa silmänne.
Olitte tajuttomana pitkään ja heräilette vähitellen.
- Kuuletteko minua? - Kyllä kuulen.
Mitä oikein tapahtuu?
Voi ei, olen sairaalassa.
Herra Bauby, avatkaa silmänne kokonaan.
Yrittäkää pitää ne auki.
Juuri noin. Seuratkaa katseella valoa.
Hyvä.
Älkää säikähtäkö. Olette sairaalassa.
Olen lääkäri. Nimeni on Cocheton.
Nuo ovat hoitajia.
Hoidamme teitä.
Muistatteko, mitä tapahtui?
Pelkkiä hataria muistikuvia.
Olette sairaalassa Berck-sur-Merissä.
Rannikolla, Calaisissa.
Teitä hoidettiin ensin Pariisissa ja sitten tuotiin tänne.
Muistatteko sitä?
Jean-Dominique.
Saitte halvauksen. Olitte koomassa melkein kolme viikkoa.
Mutta nyt heräsitte ja kuntoudutte.
Lupaan sen teille.
- Kiitos. - Teen teille joitain helppoja testejä.
Seuratkaa sormeani katseella.
Hyvä.
Seuratkaa sormeani. Hyvä.
Räpyttäkää silmiänne, kun pyydän.
Räpyttäkää, olkaa hyvä.
Hienoa.
Kertokaa minulle nimenne.
- Jean-Dominique Bauby. - Yrittäkää sanoa nimenne.
- Juurihan sanoin. - Yrittäkää oikein kovasti sanoa nimenne.
- Jean-Dominique Bauby. - Yrittäkää sanoa lapsienne nimet.
Théophile, Céleste, Hortense.
Älkää huolestuko.
Se on hidas prosessi.
- Puheenne palaa ajastaan. - Mitä? Ettekö kuule minua?
Tohtori! Tohtori! Mitä oikein tapahtuu?
Minä en voi puhua. He eivät kuule minua.
Hyvä jumala. En voi puhua.
Mitä minulle tapahtui?
Nimeni on Jean-Dominique Bauby.
Tohtori?
Hyvä on, hyvä on.
Minulla oli halvaus, puheeni ja muistini palaa takaisin.
- Kaikki kyllä järjestyy, herra Bauby. - Järjestyy?
Pidämme teistä hyvää huolta.
Pitää olla kärsivällinen.
Hyvä on.
Hyvä on, uskon sinua.
Kuka nuo kukat on tuonut?
Ruusuja.
Inès.
Nukuitteko hyvin?
Katsotaanpa.
Saatte kohta tärkeän vieraan. Tohtori Lepagen, hän on neurologi.
Haluamme, että näytätte hyvältä.
Hyvää huomenta.
Olen Alain Lepage, neurologinne. Tunnette tietysti jo tohtori Cochetonin.
Jean-Dominique. Ystävien kesken olette Jean-Do, -
joten kutsun teitä siksi. Ajatelkaa minua ystävänänne.
- Totta kai, tohtori. - Tiedän, Jean-Do, -
ettei tämä ole ollut helppoa.
Kukaan ei ole kertonut kokonaiskuvaa tilanteestanne.
Teillä oli -
aivoverenvuoto.
Se on lamaannuttanut aivorungon.
Aivorunko on keskeinen osa -
sisäistä tietokonettamme.
Se välittää aivojen käskyt selkäytimeen.
Aikaisemmin olisi sanottu teidän saaneen aivohalvauksen -
ja olisitte luultavimmin kuollut.
Kehittyneillä elvytystekniikoilla, -
joita nykyisin käytetään, -
saimme pidennettyä elämää.
Onko tämä muka elämää?
- Onko tämä elämää? - Pidensimme elämäänne.
En aio kaunistella asiaa, Jean-Do. Olette kokonaan halvaantunut.
Olette huomannut, ettette pysty puhumaan.
Ette pysty puhumaan.
Tilaanne kutsutaan -
Locked-in -syndroomaksi.
Locked-in -syndrooma?
Se ei varmaan teitä lohduta, mutta tämä on erittäin harvinaista.
Emme tiedä, mikä tämän aiheuttaa.
Ette tupakoi, ettekä juo liikaa.
Se vain tapahtui äkillisesti.
Jos halvaantumista ei oteta huomioon, voitaisiin -
miltei sanoa teidän olevan -
muuten täysin normaali.
- Normaali? - Joten toivoa on.
Aivonne toimivat.
Ymmärrätte meitä. Seuraatte katseella liikkeitämme.
En ole täysin tyytyväinen oikean silmänne toimintaan.
Tämä lihas ei toimi, huomaatteko?
Silmä ei kostu.
Joudumme varmaan peittämään sen.
- Eikö niin? - Peittää?
- Mitä hän haluaa peittää. - Konsultoin vielä kollegaani asiasta.
Haluamme teidän lepäävän muutaman päivän.
- Mitä luulet minun tekevän? - Kaksi kaunista naista tulevat luoksesi.
- Kun sanon kaunista, tarkoitan kaunista. - Hyvä on.
He ovat taitavia. Erinomaisia terapeutteja ja he tekevät ihmeitä.
- Ei ihmeitä, kiitos. - Kuten sanoin, toivoa on.
- Niinhän te kaikki sanotte. - Teistä pidetään erittäin hyvää huolta, Jean-Do.
- Se on hyvä alku. - Oikein hyvää huolta.
Hyvää huomenta.
- Olenko taivaassa? - Olen Henriëtte.
- Ja minä olen Marie. - Voitte räpyttää silmiänne, eikö niin?
Yksi kerta tarkoittaa kyllä ja kaksi ei.
- Hienoa! Kaksi kaunokaista ja olen avuton. - Näettekö lukea tämän?
- Minkä? Durand, puheterapeutti. - Näettekö nimeni?
- Hyvä, herra Bauby. - Rouva vai neiti?
Olen fysioterapeuttinne. Ensin opitte nielemään.
Harjoitutan kieltänne ja huulianne.
- Kuulostaa hyvältä. - Minä taas olen puheterapeuttinne.
Ennen kuin voitte taas puhua, meidän on keksittävä tapa kommunikoida.
- Tilanne on äärimmäisen harvinainen. - Tiedän.
- Meillä on paljon tekemistä. - Meidän on siis parempi aloittaa.
Aivan. Minä tulin vain esittäytymään, nähdään myöhemmin.
Nähdään.
Haluan, että tiedätte tämän olevan kaikkein tärkein työtehtäväni.
Aion suoriutua siitä hyvin. Avullanne, tietenkin.
Luulen, että ymmärrätte, mutta kysyn muutamia kysymyksiä.
Valmiina? Muistakaa, -
yksi räpytys tarkoittaa kyllä ja kaksi ei.
Olenko mies?
Olenko nainen?
Häikäiseekö aurinko teitä?
- Onko nyt keskiyö? - Mitä ihmeen kysymyksiä nämä ovat?
Olemmeko Pariisissa?
Olemmeko Berckissä?
- Kelluuko puu? - En usko.
Muistatteko saaneenne halvauksen?
Oletteko Elle-lehden toimittaja?
Kyllä, olin Ellen päätoimittaja.
Alaïaan.
Oikea silmänne ei toimi kunnolla. Kuuletteko minua?
Oikea silmänne ei toimi kunnolla. Ompelen se kiinni.
- Ompelet se kiinni? - Sarveiskalvo -
tulehtuu muuten.
Kävin laskettelemassa St. Moritzissa. Siellä on kaunista tähän aikaan.
- Ei kiinnosta paskan vertaa. - Ihanaa lasketella -
tuulenvire kasvoilla rinnettä alas.
Älä koske minuun.
Ei mitään hätää.
- Ette tunne mitään. - Älä, pyydän.
- Ei, älä... - Ette tunne mitään. Olkaa ihan rauhassa.
Älä, pyydän...
Olen tehnyt tämän monta kertaa.
Hyvä siitä tulee.
Älkää huolehtiko. Melkein valmista, muutama ommel enää.
Täydellistä, vaikka itse sanonkin.
Valmista tuli.
Pukeminen piristää teitä.
Myöhemmin meillä on yllätys teille.
Kokeilemme pystyttekö istumaan pyörätuolissa.
Hyvä.
Työntäkää häntä edestakaisin.
He ovat opiskelijoita, älkää välittäkö heistä.
Haluan vain varmistaa, ettei istuminen aiheuta lihaskouristeluja.
- Hän tarvitsee tyynyn pään taakse. - Anteeksi, että joudumme tekemään tämän.
Hyvä. Pystyt olemaan pyörätuolissa.
- Pystyn olemaan pyörätuolissa. Mikä saavutus. - Tämä on hyvä uutinen.
Ja nyt se yllätys.
Hyvä jumala, kuka tuo on? Minäkö?
Näytän siltä, että olisin lionnut formaldehydissä.
Kauhealta.
Tämä oli se yllätys? Että näen itseni?
Céline.
Miten voitte? Kerron teille ensin ohjeita.
Eikö olekin mukava yllätys, Jean-Do? Vaimonne tuli vierailulle.
Hän on lasteni äiti, ei vaimoni.
Hän ymmärtää kaiken, ihan kaiken.
Kysykää häneltä vain kysymyksiä, joihin voi vastata kyllä tai ei.
Hän räpyttää silmällä. Kerran kyllä ja kaksi kertaa ei.
- Selvä. - Vielä yksi asia.
Seisokaa hänen edessään, kun puhutte.
Jos seisotte täällä, hän ei näe teitä, eikä täällä.
Puhukaa hänelle tällä lailla. Eikö niin, Jean-Do?
Jätän teidät nyt. Teillä on varmasti paljon puhuttavaa.
Minulle sanottiin, että sinä...
Kaikki lähettivät rakkaita terveisin ja rukouksia.
En ottanut lapsia mukaan.
Ajattelin, että minun on ensin tavattava sinut.
He voivat hyvin ja heillä on ikävä sinua.
Céleste rukoilee puolestasi joka ilta.
Haluatko, että tuon heidät tänne?
Etkö halua nähdä heitä?
Laurent tahtoisi tulla vierailulle. Haluatko tavata hänet?
Hänet siis haluat tavata.
Ilmoitan hänelle.
Onko se nainen käynyt täällä?
Tapasin puheterapeuttisi. Pidän hänestä.
Hän uskoo voivansa auttaa.
Älä itke.
Olen ollut Berckin asemalla. Voin kuvitella hänet siellä.
Se on maailman masentavin paikka.
Tai sitä se ainakin oli, kun vietin lapsuudessa lomia täällä.
Berck. Loppukesästä.
Odotin isäni kanssa Pariisin junaa.
Asema oli lohduton silloin ja niin se on nytkin.
Kohtelin häntä huonosti. Ja lapsia myös.
En voi enää koskaan hyvittää sitä heille.
- En koskaan. - Katsokaa tätä.
Kuten huomaatte, aakkoset ovat eri järjestyksessä kuin yleensä.
Ne on järjestetty esiintymistiheyden mukaan. Ymmärrättekö?
E, S, A, R, I, N...
Esiintymistiheyden?
Olen kollegoitteni kanssa kehittänyt toimivan järjestelmän.
- Sehän on hyvä. - Näin se toimii.
Mietitte, mitä haluatte sanoa ja kun olette valmis, räpäytätte.
Minä sanelen kirjaimia hyvin hitaasti, kirjain kirjaimelta.
Kun pääsen sanan ensimmäiseen kirjaimeen, räpäytätte.
Kirjaan sen ylös kirjain kirjaimelta ja niin edelleen.
Siten muodostamme sanoja ja lauseita.
Vielä kaksi asiaa: räpäyttäkää kahdesti, kun sana on valmis, -
kuin näppäilisitte välilyönnin näppäimistössä -
ja räpyttäkää nopeasti, jos teemme virheen.
Tämä kuulostaa työläältä, mutta se alkaa sujumaan hyvin nopeasti.
Ystävänne ja perheenne voivat käyttää tätä myös.
Oletteko valmiina tähän? Katsokaa minuun.
Haluatteko yrittää? Oletteko ajatellut jotain sanottavaa?
Hyvä. Aloitetaan.
- En tiedä, mitä sanoa. - E.
- Onko E ensimmäinen kirjain? - Ei.
- E ei ole ensimmäinen kirjain. - En tiedä, mitä sanoa.
Tiedän, että se on vaikeaa, mutta edetään hitaasti.
E, S, A...
Liian hidasta.
En pysty pitämään silmäluomea auki näin pitkään. Luettele nopeammin!
M.
- I? - Hyvä!
- Onko "minä" ensimmäinen sana? - Kyllä on. Aloitan aina itsestäni.
E, S...
- S? - Ei
- Ei? - Ei S.
Liian nopeasti.
Ei tämä toimi. Mikä painajainen. Tämä ei tule toimimaan.
Jatkammeko?
Olen saanut tarpeekseni.
Jättäkää minut rauhaan.
Ylös, alas, ylös.
Käsieni alta.
Jalkojeni takaa.
Olen 42-vuotias.
Minua kohdellaan kuin isoa vauvaa.
Alapääni pestään, pyyhitään ja kapaloidaan.
Tämä on naurettavaa.
Mutta kuten runossa sanotaan:
"Vain hullu nauraa, kun ei ole mitään naurettavaa."
- Antakaa lentosuukko. - Mitä?
Kokeilkaa.
Yrittäkää sitä.
Kokeilkaa.
Yrittäkää.
- Se on vaikeaa. - Ei peiliä.
- Haluan teidän harjoittelevan sitä. - En halua nähdä kasvojani.
Harjoitelkaa lentosuukkoa kun lepäätte, katsotte televisiota tai ihan muuten vain.
- Onko selvä? - On.
Toinen juttu, jota teidän pitää harjoitella niin paljon kuin mahdollista.
Yrittäkää liu'uttaa kieltänne taakse, nielua kohti.
Siten opitte nielemään uudelleen.
Katsokaa.
Tämä ei ole reilua, ei todellakaan ole.
- Teidän vuoronne yrittää. - Pane peili pois!
- Avatkaa suunne. - En.
Hyvä. Yrittäkää liu'uttaa kieltänne taaksepäin.
- En voi. - Yrittäkää.
En voi.
Hyvä! Liikutitte kieltänne.
- Älä pelleile kanssani. - Erittäin hyvä. Uudelleen.
- Uskomatonta. Hyvä. - Aivan, mutta totta.
Autan teitä liikuttamaan päätänne. Tällä lailla.
- Sinä teet kaiken työn. - Vasemmalle.
Hyvä.
Oikealle. Hyvä.
Taas vasemmalle.
- Tunnetteko käteni kasvoillanne? - En.
Ei se haittaa, joku päivä vielä tunnette.
Olemme kaikki todella pahoillamme kohtalostanne.
Olen Ellen tilaaja. Rakastan sitä lehteä.
Kunpa kaikki mallit eivät näyttäisi pojilta.
- En ole samaa mieltä. - He ovat aina vain laihempia ja laihempia.
Outoa muotia.
Kuinka kaunis hän onkaan.
Olen uskovainen. Rukoilen puolestanne joka päivä.
Hän näkee vain vasemmalla silmällään. Katsokaa suoraan häneen, kun puhutte.
Kuka tuo on?
Pierre Roussin.
- Muistatteko minut? - Tietenkin.
- Hän räpäyttää kerran "kyllä"... - Pahus, en soittanut hänelle takaisin.
- Haluatteko, että poistun? - En, älkää menkö.
Miksen soittanut hänelle?
Kuulin mitä teille tapahtui. Halusin vain...
Minun oli pakko tulla katsomaan teitä sen takia, mitä minulle tapahtui.
Jollain lailla tiedän, mitä käytte nyt läpi.
Panttivankina olemisessa on jotain samaa kuin tilanteessanne.
- Olenko oikeassa? - Panttivankina?
Jean-Dominique antoi ystävällisesti minulle paikkansa lennoltaan.
Lentokone kaapattiin -
ja viruin panttivankina Beirutissa nelisen vuotta.
Neljä vuotta, neljä kuukautta, kaksi viikkoa, viisi päivää ja seitsemän tuntia.
Minua pidettiin kellarissa. Se oli hyvin ahdas ja pimeä.
Siellä oli hankala hengittää.
Kutsuin sitä hautakammiokseni.
Tiedän paljon viineistä.
- Mitä hänen kädelleen on tapahtunut? - Luettelin ääneen viinimerkkejä -
Bordeauxin luettelosta vuodelta 1855.
Château Margaux, Margaux. Château Lafite Rotschild, Pauillac.
Se piti minut järjissäni.
Useimmiten olin epätoivoinen.
Haudoin itsemurhaa ja olin vihainen.
Hakkaamiset, lika ja julmuudet...
Pahinta oli kuitenkin odotus.
Selviydyin.
Selviydyin, koska pidin kiinni ihmisyydestäni.
Pystyin siihen, sillä se oli ainoa, mitä minulla oli. Kuten teillä.
Tarrautukaa omaan inhimillisyyteenne, -
niin tekin selviydytte.
- Inhimillisyyteeni? Se onkin helppoa. - Minun piti kertoa tämä henkilökohtaisesti.
Miksen soittanut hänelle, kun hän palasi Beirutista?
- Tunsin syyllisyyttä. - Se kuulostaa naurettavalta...
Eihän kuulosta. Minua hävettää.
H?
A?
Haluan?
Mitä te haluatte, herra Bauby?
K.
U.
O.
Kuolla.
Haluatte kuolla?
Kuinka kehtaatte.
Ihmiset välittävät teistä ja rakastavat teitä.
Minäkin tuskin tunnen teitä, mutta silti olen tukenanne.
Olette elossa. Älkää siis sanoko, että haluatte kuolla.
Se on loukkaavaa ja hävytöntä.
Haluatteko jatkaa?
Hyvä on.
Tulen myöhemmin takaisin katsomaan, oletteko muuttanut mielenne.
Olen pahoillani.
- Miksi? - Menin liian pitkälle.
Levätkää.
Pidätkö siitä? En tiennyt mitä tuoda.
Toin myös tämän.
- Pieni hetki. - Mitä sinä teet?
Mikä se on?
Tämä ei voi olla totta. Näytän varmaan ihan jänikseltä.
Luettelen vain kirjaimia ja sinä räpäytät, niinkö?
- Anna olla. - Niinkö?
- S vai A? - Ihan sama.
- A. - A se sitten oli.
N?
Hyvä, N.
Anne.
Sinun pitää katsoa minuun, Laurent.
Paskat, unohdin katsoa sinuun.
Anteeksi, aloitan alusta hitaammin.
Ihan miten haluat...
Huvittavaa.
En ole koskaan ollut hyvä vierailemaan sairaaloissa.
- Tuon ruokaa ja syön sen sitten itse. - Tuo ei pidä paikkaansa.
Miksi tämän piti sattua sinulle? Kaikki puhuvat siitä.
Olin eilen Cafe de Floressa ja kuulin jonkun sanovan:
"Tiedätkö, että Jean-Do Bauby on vihannes?"
- Vihannes. - Hän ei näe teitä.
Kuka kutsui minua vihannekseksi?
Ja mikä vihannes?
Porkkana, peruna, suolakurkku?
Tänään tuntuu, että elämäni on ollut pelkkiä epäonnistumisia toisensa perään.
Naisia, joita en kyennyt rakastamaan. Mahdollisuuksia, joihin en tarttunut.
Onnenhetkiä, joita päästin käsistäni.
Kisoja, joiden tuloksen tiedän etukäteen, -
enkä silti kykene lyömään vetoa voittajasta.
Olenko ollut sokea vai tyhmä? Vai tarvitaanko todellakin -
karu onnettomuus osoittamaan ihmiselle todellinen luonteensa?
Olen yhä täällä.
Haluaisitko kokeilla tätä?
Hyvä on.
Tulemme vielä hyviksi tässä.
- Oletteko samaa mieltä? - Kyllä, valtijatar.
Hyvä on. Aloitetaan.
K?
I?
T? Kiitos.
Kiitos?
Kiitos.
- Voinko kutsua teitä Jean-Do'ksi? - Naiset ovat helppoja.
Kiitos, Jean-Do.
E?
N? Olen?
Olen päättänyt, etten enää vajoa itsesääliin.
Silmieni lisäksi, minulla on kaksi muutakin halvaantumatonta juttua.
Mielikuvitukseni...
Ja muistini.
Mielikuvituksen ja muistin avulla voin paeta lasikuvustani.
Voin kuvitella mitä vain, kenet vain, missä vain.
Voin antaa meren huuhtoa minua Martiniquen saarella.
Vierailla rakastamieni naisten luona.
Kumartaa Ozym Andialle, kuninkaiden kuninkaalle.
Voin kuvitella mitä tahansa.
Lapsena unelmoin usein, millainen olisin aikuisena.
Nyt haluan muistaa itseni sellaisena kuin olin.
Komeana, iloisena, lumoavana ja äärimmäisen puoleensavetävänä.
Lumoava ja komea, minusta sanottiin. Tuo en ole minä, se on Marlon Brando.
Tässä olen minä.
Päivää, onko siellä Betty Mialet? - Kyllä on.
Nimeni on Henriëtte Durand. Työskentelen Berck-sur-Merin sairaalassa.
Soitan potilaani, Jean-Dominique Baubyn puolesta.
Jean-Do? Kuinka hän voi?
- Hyvin, mutta... - Kuulin hänen olevan täysin halvaantunut.
Eikä hän pysty kommunikoimaan.
Tuo ei ole täysin totta.
- Sisään. - Hän pyysi teiltä palvelusta.
Tietenkin. Voitteko odottaa hetken?
- Mitä tahansa. - Hän kertoo, että teillä on sopimus kirjasta.
Hän voi siis puhua. Luulin, ettei hän pysty puhumaan.
Kyllä voi. Tavallaan. Selitän myöhemmin.
- Siitä kirjasta... - Hän otti yhteyttä meihin, -
- mutta nyt näissä olosuhteissa... - Hän haluaa toteuttaa sen.
- Hän haluaa kirjoittaa kirjan. - Ette ole tosissanne?
Vakuutan teille, että hän pystyy siihen, mutta -
voisitteko löytää jonkun, jolle hän voisi sanella?
Jonkun kärsivällisen.
Jolla olisi paljon aikaa.
Jonkun erikoisen.
Kyllä, ymmärrän. Palaan asiaan.
Betty Mialet kertoi Claude Mendibilin olevan taivaanlahja.
Hän kuulemma sopii tehtävään paremmin kuin kukaan toinen.
Betty liioittelee aina. Minun pitää harjoitella Henriëtten kanssa.
Milloin tahansa.
Hän haluaa sanoa jotain.
Älä?
Älä pelkää.
Claude asuu hotellissa. Ehkä teidän tulisi sopia rutiineista.
Hoitajat herättävät minut viideltä. Mietin tekstin valmiiksi.
Voit tulla kahdeksalta ja minä sanelen sen sinulle.
- Selvä, teen parhaani. - Tiedän sen.
- Voimmeko aloittaa huomenna? - Tietenkin.
- Kuluneen? - "Kuluneen pellavaverhon takaa pilkistävä -
maidonvalkea valo kertoo, että on aamu.
Kantapäitäni särkee, päässä tuntuu kuin sitä taottaisiin vasaralla.
On kuin minut olisi suljettu jonkinlaiseen sukelluspukuun.."
Tehtäväni on kirjoittaa liikkumaton matkakirja, -
yksinäisyyden rannikon haaksirikkoutuneesta.
Tämä sairaala oli aikoinaan tuberkuloosilapsien kotina.
Käytävällä on valkoinen marmoripatsas -
keisarinna Eugéniesta, Napoleon III vaimosta, -
sairaalan suojelijasta. Hän vieraili täällä säännöllisesti.
Täällä on ollut kylpylä, koulu, sekä täällä myös -
suuri Diaghilev harjoitteli balettiseurueensa kanssa.
Nijinskyn sanotaan hypänneen täällä yli kolmen metrin korkeuteen.
Nyt kukaan täällä ei hypi ilmaan.
Kaikki ovat vain vanhoja, heikkoja, -
tai kuten minä, jäykkiä ja mykkiä.
Raajarikkojen pataljoona.
Mutta pidän siitä, kun minut viedään paikkaan, jota kutsun Cinecittáksi.
Aina tyhjillään oleva terassi, joka huokuu -
elokuvalavasteiden runollista ja ainutlaatuista viehätystä.
Hiekkadyynien juurella olevat rakennukset luovat illuusion villin lännen aavekaupungista.
Nautin Berckin lähiöiden näkemisestä.
Ne näyttävät junaradan pienoismallilta.
Meri vaahtoaa niin kirkkaan valkeana, että se näyttää lähes erikoistehosteelta.
Mutta pidän eniten majakasta.
Pitkä, jykevä, rauhoittava punaisissa ja valkoisissa raidoissaan.
Turvaudun tähän veljelliseen symboliin, -
joka suojaa, ei ainoastaan merimiehiä, vaan myös sairaita, -
jotka kohtalo on heittänyt elämän äärilaidalle.
"Tuon pikkumuseon kaksi kiinnostavinta esinettä ovat -
valkoinen marmoririntakuva, -
johon on ikuistettu nuoruutensa kukoistuksessa -
tuo ylhäisyys, joka kuoli vasta 94-vuotiaana..."
Viiden tunnin työ. Ei kuulosta pahalta.
Ei se mitään Balzacia ole.
Jatkanko vielä?
Lukisit Balzacia minulle.
Tai Graham Greenea.
- Mikä tuo on? - Onko se mies vai nainen?
- Luulisin, että mies. - Hän vinkkasi sinulle.
Anteeksi, mutta tilasitteko kaiutinpuhelimen?
Tilasitteko puhelimen?
Lähdetään pois.
Kuka päästi teidät tänne? Mitä teette täällä?
Olemme puhelinasentajia.
- Teidän olisi pitänyt ilmoittautua vastaanotossa. - Siellä ei ollut ketään.
Asentakaa se tuolle pöydälle, kiitos.
Olkaa varovainen.
Kerromme kaikille, että sinulla on nyt puhelin. He voivat varata soittoaikoja.
Joku on täällä silloin kanssasi.
- Anteeksi, eikö hän voi puhua? - Älkää puhuko, kuin hän ei olisi paikalla.
Kysykää häneltä.
Anteeksi, mutta jos hän ei voi puhua, niin mihin puhelinta tarvitaan?
Ehkä hän läähättää.
Oliko tuo muka hauskaa?
Hävytöntä!
Sinulta puuttuu huumorintajua, Henriëtte.
...ja kolme. Rauhallisesti, neljä.
Musta kärpänen laskeutui nenälleni.
Heilautan päätäni, että se lähtisi,
mutta se ei hievahdakaan. Olympiapainikin on lastenleikkiä tämän rinnalla.
Liikutitte päätänne. Mistä asti olette siihen pystynyt?
Kiitos.
- Tästä asti? - Ihmeellistä! Voitte kääntää päätänne!
- Marie näkee ihmeitä joka paikassa. - Tohtori Lepage, hän liikutti päätänsä.
- Hyvää huomenta. - Ihme! Sanoi vain kerran!
- Edistystä, edistystä. - Tulihan se sieltä...
- Mitenkäs kieli? - Avaan suutanne.
- Katsokaa, kieli liikkuu. - Se on hyvä asia.
- Se auttaa puheen palautumisessa. - Kielen liikkuminen on tärkeää, joten toivoa on.
Hienoa, se on hyvä.
Tehdään kovasti töitä, niin pian voitte syödä normaalisti.
Teksti on todellista vasta, kun se luetaan.
"Kun viimeksi näin isäni, ajoin hänen partansa.
Se oli samalla viikolla, kun onnettomuuteni tapahtui.
Koska hän ei voinut oikein hyvin, vietin yön hänen pienessä pariisilaisasunnossaan -
Tuileries'n lähellä, ja aamulla, valmistettuani hänelle ensin kupillisen maitoteetä..."
- Kuka siitä välittää, ajanko partani? - Minä.
- Minua pelottaa - Mikä?
Parranajosi.
Olet aina ollut niin kömpelö.
- Taitaa olla sukuvika. - Niin varmaan.
- Kahvia? - Ei.
- Älä väsytä isääsi, hän ei voi hyvin. - Kuinka parranajo voisi uuvuttaa hänet?
- Äitisi oli kauniimpi - Se ei ole suurikaan haaste.
- Muistatko äitisi? - Kyllä.
Kysyt aina samaa ja vastaan joka kerta: "en oikeastaan."
- Mitä luet tällä hetkellä? - Luen uudelleen Monte Criston kreiviä.
- Miksi? - Ajattelin kirjoittaa siitä modernin version.
- Monte Criston kreivistä? - Niin.
Kosto on edelleen kantava teema, -
mutta se sijoittuu nykyaikaan ja Monte Cristo olisi nainen.
- Monte Criston kreivitär... - Kyllä, nainen.
- En halua lukea sitä. - En ole vielä edes kirjoittanut sitä.
Minulla on kuitenkin julkaisusopimus.
Jos viillät minua, haastan oikeuteen.
- Lääkäri kävi eilen. - Ja?
- Hän sanoi minun elävän satavuotiaaksi. - Hyvä. Järjestän isot juhlat.
En osallistu niihin. Kuka haluaa elää satavuotiaaksi?
Jean-Do, älä kerro kenellekään.
Kaipaan yhä äitiäsi.
En kerro. Pysyköön se salaisuutenamme.
- Sinun olisi pitänyt naida Céline. - Mitä se olisi muka muuttanut?
Et olisi hylännyt häntä niin helposti. Etkä lapsia.
- Pitääkö meidän puhua siitä? - Tiedän, mistä puhun.
Kenelläkään ei ole ollut enemmän suhteita kuin minulla.
Ehkä Casanovalla, muttei muilla.
Suhde toiseen naiseen ei ole syy jättää lastesi äitiä.
Enää ei ole minkäänlaisia velvoitteita.
Ei se ole naurun asia, se on totta.
Tuo lapsesi katsomaan minua. Sylvie tuo omansa.
- Sinunkin pitäisi tuoda. - Hyvä on, ei vain ole ollut aikaa.
- Tässä. - Mitä se on?
- Appelsiinin kukkaa. - Pitääkö minun tuoksua katutytöltä?
Se on kiihottava tuoksu.
Hyvä on. Naiset juoksevat luokseni.
Totta kai, kunhan annat heidän haistella sinua.
Anna, kun katson itseäni.
Ei huono. Voi luoja, minunlaisiani ei enää valmisteta.
Halusin kertoa sinulle jotakin.
- En enää muista. - Muistat kohta.
En ole siitä niin varma. Muistan nykyisin yhä vähemmän.
Älä liioittele.
Nyt muistan, mitä olin sanomassa.
Olen ylpeä sinusta. Erittäin ylpeä.
Ja sitten oli vielä jotain...
En muista.
Isän hyväksyntä. Se tuntui lohduttavalta aikoinaan, -
mutta nykyisin vielä enemmän. Olemme kaikki sisimmässämme lapsia.
Tarvitsemme kaikki hyväksyntää.
Haluan nähdä lapseni.
Täällä ollaan. Isänpäivä.
Hyvää isänpäivää!
Pelkkä luonnos, varjo tai pieni murunen isästä, on silti isä.
Isänpäivä. Poikani pyyhkimässä kuolaa, joka valuu suljettujen huulieni välistä.
Emme aiemmin sovittaneet tätä väkinäistä päivää tunne-elämämme kalenteriin.
Claude kertoi kirjan etenevän hienosti. En voi uskoa, että kirjoitat sitä.
Olet edelleen yllätyksellisin mies, jonka olen tavannut.
Onko sinulla käynyt paljon vieraita?
Laurent, Anne-Marie...
Michel...
Siinä kaikki? Se nainen ei ole käynyt?
Luulin hänen olevan umpirakastunut sinuun. No, se on hänen asiansa.
Harjoiteltaisiinko niitä aakkosia?
Aloittaessani laihdutuskuurin viikkoa ennen kohtaustani, -
en odottanut ihan näin dramaattisia tuloksia.
Nyt he tietävät millaista on, -
kun isänä on zombi. Kiitos.
Tuo ei ole hauskaa. Lapset!
Haluatko pelata hirsipuuta, isä?
Minä autan, kuiskaa sana.
Ensimmäinen kirjain on C, viimeinen on E. Sanassa on 7 kirjainta.
"Kenguru hyppäsi yli muurin,
eläintarhan muurin, -
ja se muuri oli niin korkea, -
ja se kenguru niin rohkea."
- Loppu. - Hyvästelkää isä, lapset. Lähdetään.
Hei, hei, isä.
Hei, isä. Nähdään ensi viikolla.
On vaikeaa kuvailla suruani.
Olen heidän isänsä, mutten voi koskea heitä, -
pöyhentää heidän hiuksiaan, tai rutistaa heitä syliini.
Mutta haluan nähdä heidän leikkivän ja nauravan.
Tällainen on mielestäni täydellinen päivä.
Säälin itseäni, vai mitä?
Olit aidosti iloinen ihminen.
Niinkö luulet?
Ehkä olinkin.
Haluan nähdä tämän. Mene edestä!
- Nauttikaa. Nähdään taas. - Nähdään vaan. Mitä sinä teet?
Haluaisin tv-aterian. Vai söisinkö tänään ulkona?
Hemmottelen itseäni Le Ducin herkuilla.
Tämäpä yhteensattuma, että olet täällä.
- Eikö olekin ihmeellistä? - Osteri?
Tuntuu kuin olisin vasta eilen kuullut nimesi ensi kertaa.
Ihanaa.
Ei valittamista.
Seuraava kappale?
Sunnuntai. Inhoan sunnuntaita.
Jotta saisin jonkun avaamaan television, on oltava tarkkana.
Se vaatii suunnitelmallisuutta.
Voi kestää tunteja, ennen kuin seuraava laupias samarialainen tulee huoneeseen.
Kammottavia nämä sunnuntait. Ei puheterapiaa, psykologia, -
fysioterapiaa, eikä vierailijoita. Henkilökuntaa on vähän.
Sunnuntai on kuin pitkä taipale autiomaata.
Mutta tänään, Marie vie minut kirkkoon.
Yritin selittää hänelle, etten ole uskovainen, mutta turhaan.
Ympäri maailmaa ihmiset rukoilevat puolestani. Listan kärjessä on tyttäreni, Céleste.
Ja Marie, tietenkin.
Kaikkia mahdollisia jumalia on pyydetty apuuni.
Nepalissa kuulemma luetaan mantroja minun puolestani.
Kamerunissa poppamies on hankkinut afrikkalaisten jumalien suopeuden.
Luovutan hänelle oikean silmäni.
En voi väittää, ettenkö olisi yrittänyt järjestellä tätä -
valtavaa hengellistä energiaa tukemaan olemassaoloani.
Se ei ehkä ole ihailtavaa, se voi olla jopa tekopyhää, -
mutta olen valmis kokeilemaan kaikkea.
Olen mielissäni nähdessäni teidät täällä.
Kävin vierailulla pari päivää sitten. Olisin antanut teille ehtoollisen, -
mutta kuulemma nukuitte.
- Kyllä, hän nukkui. - Mitä?
- Haluaisitteko nyt saada ehtoollisen? - En.
- Kyllä - Haluaisitteko, että siunaan teidät?
- En. - Kyllä.
Taivaallinen Isämme, siunaa Jean-Dominiqueta, joka on vakavasti loukkaantunut.
Auta hänen kehoaan paranemaan, pidä hänen mielensä virkeänä, -
- ja auta häntä löytämään uskonsa. - Mieleni on erittäin virkeä.
- Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen... - Nolasit minut.
I?
S?
Isä?
- Munkit... - Isä, munkit Bordeauxissa -
rukoilevat toistuvasti puolestani.
- Ihanko totta, sehän on hienoa. - Mutta tulokset ovat olleet laihoja.
- Pitää olla kärsivällinen. - Niinhän ne lääkäritkin sanovat.
Jean-Dominique, haluan ehdottaa sinulle jotain.
Muutaman viikon päästä teemme pyhiinvaelluksen Lourdesiin.
- Lourdesiin? - Marie ja minä ajattelimme kysyä sinua mukaan.
- Tämä on ansa. - Siellä on ennenkin tapahtunut ihmeitä.
- Se on totta. - Olen käynyt Lourdesissa.
- Käännytään takaisin. - En aio kääntyä.
Tämä on minun autoni ja ajan minne huvittaa.
- Sinähän halusit villin viikonlopun. - En ole sanonut niin.
Sanoithan. Lourdes ei ole oikea paikka villille viikonlopulle.
Sinulla on vain yksi asia mielessä.
Haluan nähdä Madonnan.
- En usko mihinkään tuollaiseen. - Haluan nähdä hänet ja juoda pyhää vettä.
Säästä minut tältä.
Sinunkin pitäisi tehdä niin. Tekisi sinulle hyvää.
Vaikuttavaa, eikö?
Ostan pari pulloa pyhää vettä.
- Minulle riitti. Minä häivyn. - Jää. Tämä voi tehdä hyvää sinulle.
En olisi niin varma, se voi olla vaarallista.
Entä jos täysin terve kohtaa Madonnan? Tapahtuu ihme ja hän halvaantuu.
Olet kauhea.
- Päivää. - Hyvää päivää.
Katso! Tuossa on Madonnani!
- Unohda se. - Hienoa, häivy sinä vain.
Hyvä on, ostan sen sinulle lahjaksi.
Neidillä on hyvä maku. Kardinaali on siunannut tämän Madonnan.
- Onko meillä 318:a lisää? - Katso varastosta.
- Paljonko se maksaa? - 1 899 frangia.
- Olemmeko tavanneet aiemmin? - Enpä usko, hyvä herra.
Minulla ei ole antaa vaihtorahaa.
- En voi rakastella, kun tuo tuijottaa. - Ymmärrän.
Se ei ollut toteamus, vaan valitus. Saanko sammuttaa sen?
Et saa.
Se on ainut maailmassa. Kardinaalin siunaama.
Josephine, kun palaamme Pariisiin, meidän on erottava.
- Hänen vuokseenko? - Ei, kaiken muunkin takia.
Hyvä on, olet oikeassa.
- Menen käymään ulkona. - Sammuta valot.
Mutta älä Madonnaani.
Yritä, Jean-Do.
Jos opitte ääntämään L-kirjaimen, niin opitte nielemään.
Ja opitte sanomaan Lourdes.
Onko näin hyvin? Oletteko mukavasti?
"Painekattila" voisi olla sen näytelmän nimi, -
jonka kirjoittaisin kaikesta täällä kokemastani.
Se voisi myös olla nimeltään "Silmä" tai "Sukelluspuku".
Juonen ja tapahtumapaikan tiedämme.
Sairaalahuoneessa on herra L, perheenisä parhaassa iässään, -
joka yrittää elää locked-in -syndroomansa kanssa -
vakavan aivohalvauksen jälkeen.
Kunnianhimoisena ja vähän kyynisenä, -
sillä vastoinkäymiset ovat häntä tähän asti karttaneet, -
herra L joutuu nyt kokemaan epäonnen kosketuksen.
Saamme seurata hänen hidasta muutostaan, jota kommentoi ääni, -
joka kertoo herra L:n sisäistä monologia.
Viimeinen kohtaus on jo valmiina. On yö.
Herra L, joka on ollut alusta saakka halvaantuneena, -
hyppää sängystään ja juoksee ympäri himmeästi valaistua näyttämöä.
Näyttämö pimenee uudelleen ja kuulemme herra L:n kommenttiäänen sanovan:
Voi paska, se olikin vain unta.
Nouse ylös. Voit nousta.
Kaikki on hyvin.
Haluaisin muistaa, kuinka tämä kaikki tapahtui minulle.
Kysynkö joltakin?
En?
- Huoneessa 119. - Kuka siellä?
Olen Claude Mendibil. Olen Jean-Don luona.
- Täällä puhuu hänen isänsä. - Aivan, olemme odottaneet soittoanne.
Miten tämä toimii? Puhunko vain?
Jean-Do kuulee ja hän vastaa teille.
- Kuulette minun luettelevan aakkosia ja... - Tiedän, Céline selitti sen minulle.
Olkaa hyvä ja puhukaa, herra Bauby.
- Kuuleeko hän minua? - Kyllä.
Jean-Dominique? Isä täällä.
Istuin avoimen ikkunan äärellä, ääni on vähän käheä.
Miten voit, vai onko se tyhmä kysymys?
Kyllä, se on tyhmä kysymys.
Ikävöin sinua.
Niin minäkin sinua.
Hyvä luoja! Tämä on mahdoton tapa keskustella.
En muista, mitä piti sanoa. Ei, ei, nyt muistankin.
Lähetän sinulle lahjan. Se on yllätys.
Olen ajatellut viime aikoina paljon meitä kahta.
Olemme samassa veneessä.
Olen juuttunut tähän asuntoon.
En pysty kulkemaan portaita.
Neljä kerrosta on vähän liikaa 92-vuotiaalle.
Meidät on molemmat lukittu sisään.
Sinut ruumiiseesi ja minut asuntooni.
Jean-Dominique, muistathan, -
että kirjoituspöydän oikeassa ylälaatikossa on kirje.
Siinä on testamenttini.
Se on kansiossa, -
johon on merkitty "sekalaista."
Minun pitää nyt lopettaa.
- Älä itke. - Se on helppo sanoa.
Olet poikani, luojan tähden.
Kuulemiin, Jean-Dominique.
Unohdin, kohta on syntymäpäiväsi.
Soitan uudelleen.
Hyvää syntymäpäivää.
Isän ei ole helppoa puhua pojalleen tietäen, ettei tämä koskaan vastaa.
Ajattelin uusien maisemien tekevän sinulle hyvää.
Minulla on toinenkin yllätys sinulle.
Sulje silmäsi.
Hyvä, nyt voit avata.
MONTE CRISTON KREIVI. - Ei olisi tarvinnut.
- Vielä kahdessa osassa. - Se ei ole ensipainos, -
mutta aika vanha kuitenkin.
Haluatko, että luen sinulle vähän? Mistä kappaleesta?
Meidän pitäisi käyttää roomalaisia lukuja. Lukuja emme ole ajatelleetkaan.
Mikä se olisi roomalaisina numeroina?
Se on LIX.
Liian nopeasti. Yritetään uudestaan.
- 50? Suurempi? - Kyllä, suurempi.
Yhdeksän? 59? Hyvä on.
No niin. Siinä se on.
Kirja on jopa kuvitettu. Yhdennäköisyys säikyttää minut.
"istuutuivat he hänen viereensä.
Herra Noirtier istui isossa pyörätuolissaan, johon -
hänet aamulla kannettiin ja josta hänet illalla nostettiin pois.
Hänen edessään oli iso peili, johon kuvastui koko huone, niin -
että hän saattoi nähdä, kuka tuli huoneeseen, -
kuka sieltä läksi ja mitä hänen ympärillään puuhailtiin.
Näkö ja kuulo antoivat vielä eloa tälle ruumiille, joka jo suurimmaksi -
osaksi näytti olevan valmis hautaan.
...olevan valmis hautaan."
Se olen minä, eikö totta?
- Se ei ole totta. - On se.
Minä pelotan ihmisiä, saan heidät puistattelemaan.
- Etkä saa. - Olisi pitänyt jättää Dumas rauhaan.
Älä turmele mestariteoksia. Se oli opetuksena.
En tiennyt, että minusta tulisi Noirtierin kaltainen.
Sukelluspukuni on vetänyt sinut mukanani meren pohjaan.
Jean-Do, ei haittaa, vaikka vajoan meren pohjaan kanssasi, -
sillä olet silti perhoseni.
Selvä rakkaudentunnustus.
Kun saamme tämän kirjan valmiiksi, -
kirjoitamme toisen pitkänmatkan juoksijasta.
Eihän sitä koskaan tiedä. Ehkä voisin olla sellainen.
Sinua kaivattiin härkätaistelussa.
Toivottavasti tapaamme ensi vuonna. Jean-Paul.
Le Tango, Nîmes.
"Arvoisa herra Bauby, toiveidenne mukaisen matkailuauton -
toimitusaika on kuudesta -
kahdeksaan viikkoa tilauksesta.
Kunnioittavasti, Henri Raynaud." Sehän on hyvä uutinen.
Tämä on isältäsi.
Tässä on lahjasi.
Katso, kuva sinusta lapsena.
Jean-Do, kahdeksan vuotta, Berck sur Mer.
Kirje Anne-Marielta.
- Jean-Dominique Baubyn huone - Kuka olette?
Céline Desmoulins. Entä te?
Inès. Haluan puhua Jean-Dolle.
Pieni hetki.
Laitoin kaiuttimen päälle, joten hän kuulee teitä.
En voi puhua, jos olette siellä.
Teidän on pakko, täällä ei ole muitakaan.
- Eikö terapeuttikaan ole siellä? - Hän ei ole täällä tänään.
Jean-Do?
Kultaseni?
Tiedän luvanneeni tulla käymään, mutta -
pääsin vain juna-asemalle asti, kunnes käännyin takaisin.
En vain voinut tulla.
Anna anteeksi.
Céline? Voisitko poistua hetkeksi?
Minulla on henkilökohtaista asiaa.
- Minua hävettää. - En voi jättää häntä.
Täällä ei ole muita. Odota, hän haluaa sanoa jotain.
Y?
Yksi?
Yksi minuutti? Poistun, mutten pitkäksi aikaa.
Jean-Do, olethan yksin nyt?
Kultaseni...
Rakastan sinua enemmän kuin koskaan.
Haluaisin nähdä sinut, mutta rohkeuteni ei riitä.
Haluan muistaa sinut sellaisena kuin olit.
Toivottavasti toivut.
Kaipaan sinua.
Kaipaan sinua ja olen niin yksinäinen.
Tiedän, että ymmärrät.
Ajattelen sinua koko ajan.
Tiedän, että perheesi on koko ajan luonasi.
Haluatko, että tulen käymään?
- Olen palannut. - Haluatko että tulen?
- Olen palannut, Inès.
Joka...
Joka päivä.
Joka päivä minä...
Joka päivä odotan, että tulisit.
En saanut selvää, voitko toistaa?
En saanut selvää.
Hän sanoi: "Joka päivä odotan, että tulisit."
Jos en saa paikkaa tähän koneeseen, myöhästyn jatkolennolta Hong Kongiin.
Saatte minun paikkani.
- Minä tulen seuraavalla lennolla. - Kiitos.
Hyvää matkaa.
Ette tosin ole menossa Hong Kongiin, vaan Beirutiin.
Onko jokin huonosti? Voitteko hyvin?
Älkää olko huolissanne.
Yleensä unohdan uneni. Ihmiset, jotka kertovat unistaan, ovat pitkästyttäviä.
Tämä uni tulee uudelleen ja uudelleen. En tiedä miksi.
Se pelottaa minua.
Ahdistava tunne ei katoa.
Vaadittiin jotain, mitä voin vain kuvailla sanalla ihme, nostamaan mielialaani.
On vaarallista uskoa omakohtaisiin ihmeisiin. Ne tekevät itserakkaaksi.
Oli miten oli, minun täytyy sanoa, että jotain ihmeellistä tapahtui.
Aloin laulaa.
Minä korisin, minä lauloin.
Kuuloni on huono ja joskus voin kuulla sydämeni lyönnit.
Uskottelen itselleni, että se on perhosen siipien ääntä.
Tilani on kohenemassa ja minulla voi olla jopa perhosen kuulo.
Voin kääntää katseeni tulevaisuuteen. Pian kesä on lopussa -
ja aloitan ensimmäisen syksyni tässä sairaalassa.
Elämäni on täällä.
Loputtomana uusintana.
Täällä.
Miten menee?
Hän puhuu! Sinähän puhut!
Hän voi myös laulaa.
- Laulahan Laurentille. - Laula ihmeessä.
"Kenguru hyppäsi yli muurin, eläintarhan muurin, -
ja se muuri oli niin korkea, ja se kenguru niin rohkea."
- Oletko kunnossa? - Laulaako hän?
Ei laula.
Minulla on keuhkokuume.
Juuri kun luulin...
Kuten merimies näkee rannikon hitaasti katoavan, -
huomaan menneisyyteni haihtuvan.
Muuttuvan unohduksen rippeiksi.
Millainen paluu.
Tuolla minä työskentelin. Tuo pariskunta, tunnen heidät, mutten muista nimiä.
Tuossa on autoni! Minun uusi autoni.
Missä on äänimerkki?
- Anna kun halaan. - Näettekö autoni?
Ihana.
Kaikki kunnossa, Théo?
- Oliko hyvä viikko? - Oli.
- Menemmekö teatteriin? - Teatteriin? Jos haluat.
- Syömmekö ostereita? - Pidätkö nykyisin ostereista?
Tuo hänet ajoissa takaisin.
Nyt lähdetään.
- Voinko istua edessä? - Totta kai, takana ei ole tilaa.
Teemme pian jotain hauskaa ihan kahdestaan.
Vähän tuulista.
- Onko joukkueesi hyvä? - Kyllä, pelaajat ovat mukavia.
- Käytkö suihkussa jälkeenpäin? - Käyn -
ja peseydynkin kunnolla.
- Onko karvoitus jo alkanut kasvaa? - Ei vielä.
Meillä oli yksi kaveri, joka ei halunnut riisua suihkussa.
Valmentaja yritti pakottaa ja uhkasi estää jalkapallon peluun.
Riitahan siitä syntyi.
Poika ei riisunut. Hänen äitinsä haukkui valmentajan.
Loppujen lopuksi, poika joutui pois joukkueesta.
- Eihän sinulla ole sellaisia ongelmia? - Ei.
- Kyllä minä voin käydä suihkussa. - "Voit käydä", ei vaan sinun tulee käydä!
- Onko mitään uutta? Voiko äiti hyvin? - Kyllä hän on kunnossa.
- Tunnistatko tämän tien? - Kyllä, tämän varrella asuu Diane-täti.
Minulla on kuuma. Onko sinullakin?
Ei minulla ole kuuma.
Meidän täytyy...
Sade voi alkaa. Pysähdyn hetkeksi.
Isä, mikä hätänä?
Soita äidillesi!
Viimeisin ajatukseni oli, että pitää perua teatteriin meno.
Olisimme joka tapauksessa myöhässä.
Menemme sitten huomisiltana.
Ja sitten vajosin koomaan.
Haluatko nähdä kirjasi?
Omistettu Théophilelle, Célestelle ja Hortenselle.
Toivon heille paljon perhosia.
Ja syvimmät kiitollisuuteni Claude Mendibilille.
Tätä kirjaa ei olisi olemassa ilman häntä.
Olin täällä koko ajan. Tiedät sen.
Arvostelut ovat ylistäviä! Haluatko kuulla niitä?
"Mies joka sanelee hiljaa, ilman puhetta tai viittomista.
Jean-Dominque Bauby kommunikoi silmänräpäyksellä ja kirjoitti kirjan.
Koskettava vierailu yksin jäämisen keskipisteeseen."
Kirjoittanut Bernard Chapuis.
"Todella koskettava kirja."
Jean-Dominique Bauby, 43-vuotias -
arvostettu toimittaja, perheenisä ja vapaa sielu, -
halusi kirjoittaa kirjan kostosta naisille...
JEAN-DOMINIQUE BAUBY KUOLI 9.3.1997, -
KYMMENEN PÄIVÄÄ "PERHONEN LASIKUVUSSA"-KIRJAN JULKAISUSTA.
Lainauksia kirjoista "Perhonen lasikuvussa", -
suomentanut Anu Partanen ja Ville Keynäs, -
sekä "Monte Criston kreivi", suomentanut Jalmari Finne.